Stanislav Chromčák

Huňáč a Chlupáč

První vydání (mobi verze), 2016

Vydal Stanislav Chromčák, Okružní 454, Vsetín, 755 01 jako svou 2. publikaci

Korektury: Radmila Navrátilová

Ilustrace: Mgr. Jana Cikalová

Technické zpracování: Stanislav Chromčák, Okružní 454, Vsetín, 755 01

Copyright © Stanislav Chromčák, 2016

ISBN 978-80-906403-6-8 (mobi)

ISBN 978-80-906403-4-4 (pdf)

ISBN 978-80-906403-5-1 (epub)

Další autorovy pohádky můžete získat na webu http://www.ztatovyhlavy.cz

Předmluva

Když jsem vyprávěl svým dětem pohádky zapsané v mé první e-knize, vznikaly většinou náhodně – podle toho, co zrovna život přinesl. Jednou mne napadlo, že bych svým dětem chtěl poukázat na věci, s nimiž se v životě určitě setkají, ale kterým by se měly vyhnout.

V této souvislosti se mi vybavila stará moudrá kniha, která na jednom místě uvádí výčet sedmi věcí, které nám lidem škodí. Jsou to

- přezíravé oči

- zrádný jazyk

- ruce, které prolévají nevinnou krev

- srdce osnující ničemné plány

- nohy rychle spěchající za zlem

- křivý svědek, který šíří lži

- ten, kdo vyvolává mezi bratry sváry

Právě tyto věci se staly inspirací pro jednotlivé pohádky z e-knihy, kterou právě čtete. Pro pohádky, které jsem situoval do lesa. Pohádky, jejichž hrdiny jsou dva obyčejní zajíci – Huňáč a Chlupáč. Dva zajíci, kteří se s těmito věcmi setkávají úplně stejně jako my.

Poté, co jsem tyto pohádky vyprávěl našim dětem, jsem již několikrát měl příležitost s nimi diskutovat právě o výše uvedených věcech. Tyto příležitosti vyplynuly z toho, co zažívají.

Mým přáním je, aby i vám tyto pohádky posloužily nejen k pobavení, k naplnění času s dětmi, ale třeba taky k rozhovorům o životě.

Táta Standa

P. S. Přestože je tato kniha distribuována v elektronické podobě, neznamená to, že ji můžete dále šířit, ať již elektronicky nebo třeba na papíře. Berte, prosím, ohled na čas, energii a prostředky, které jsem přípravě e-knihy věnoval. Pokud nebyla tato e-kniha řádně zakoupena, napravte to na mých webových stránkách – http://www.ztatovyhlavy.cz. Děkuji.

Obsah

V ukázkové verzi jsou dostupné jen dvě pohádky, takže většina odkazů neukazuje nikam.

- Předmluva

- Šlechtic

- Nepodařená túra

- Zkáza

- Rána kladivem

- Zlobivý Filípek

- Ztracená kytice

- Autíčko

Šlechtic

„Vyšplíchni ten zbytek támhle do škarpy.“ Takto odpověděl hajný mladému Martinovi na otázku, co má udělat se zbytkem vápenné vody. Šplích. Bílá tekutina vyletěla z kýble a dopadla do křoví. Do křoví, ve kterém sladce spal Huňáč, hnědý zajíc. Pěkně se lekl, když mu na kožich dopadla bílá sprška. Hned vyskočil a uháněl pryč.

„Huňáči, co jsi to se sebou udělal?“ ptá se ho zajíc Oskar, který ho potkal jako první po tomto nečekaném probuzení. „Proč se ptáš?“ vyzvídá Huňáč. „No, vždyť ty jsi úplně bílý,“ pokračuje Oskar, „vypadáš jako nějaký šlechtic.“ „Jako šlechtic?“ táže se Huňáč. „Máš teď bílý kožíšek. A já jsem viděl v jedné knížce, že šlechtici nosívají kožíšky. Někdy bílé, jindy červené nebo třeba modré.“ Huňáč chvíli přemýšlí a pak povídá: „Já a šlechtic? Tato představa se mi moc líbí. Díky, Oskare.“ A byl tentam.

„Ahoj, Huňáči, pojď si s námi hrát na honěnou!“ volají na Huňáče malí zajíčci. „Nebudu se s vámi honit. Což nevidíte, že mám bílý kožíšek? Pro mne se nehodí hrát si na honěnou,“ odvětil Huňáč. Zajíčci byli smutní, protože Huňáč býval dříve ochotný si s nimi hrát. „Prosím tě, pojď mi pomoci odkulit kládu,“ žádal Huňáče starý zajíc Blecháč. „Promiň, ale já bych se umazal. Já jsem teď bílý zajíc, víš?“ odbyl ho Huňáč. Huňáč si liboval v tom, že je jiný, a hřálo ho vědomí, že bílý kožíšek nosívali šlechtici. A tak se na všechny kolem sebe díval spatra a byl hluchý k jejich potřebám.

„Ahoj, Huňáči!“ volá na něj za pár dní jeho kamarád Chlupáč, který se vracel z dlouhé dobrodružné výpravy. „Vypadáš pěkně otrhaně,“ řekl mu Huňáč místo pozdravu. „To je mi ale přivítání, kamaráde!“ nedal se odbýt Chlupáč. „Jak tady bylo?“ ptá se dále, ale pak se zarazí. „Co se ti to stalo? Vypadáš hrozně. Úplně jak chodící terč. To se nemůžeš umýt?“ Huňáč se urazil. „Co si to dovoluješ? Chodící terč? To mám svůj šlechtický kožíšek.“ Chlupáč se zasmál. „Šlechtický kožíšek? To mne podrž! Takovou hloupost jsem už dlouho neslyšel.“ „Ty jsi mi ale kamarád, takto mne urážet. To si vyprošuji! A vůbec, že se bavím s takovým otrhancem, jako jsi ty!“ S těmito slovy Huňáč odskákal pryč. Chlupáč zůstal vyjeveně stát a pomyslel si: „Co to do toho Huňáče vjelo?“

Huňáč chvíli zlostně skákal lesem, ale pak se zastavil. „Chlupáč je přece můj nejlepší kamarád. Proč jsem ho takto odbyl?“ přemítal v duchu. „Co to říkal? Že jsem chodící terč? Uf, vždyť má pravdu. Bílý kožíšek musí být vidět už zdaleka. Má pravdu, vždyť já nejsem žádný šlechtic, ale obyčejný zajíc.“ Huňáč si uvědomil, že udělal chybu. Nejen že se teď pohádal s kamarádem, ale také se špatně choval k ostatním zajícům, ať to byli ti malí zajíčci, s nimiž si vždy užil spoustu legrace, nebo Blecháč, kterého nechal na holičkách. Huňáč se zastyděl. „Musím se jim všem omluvit. Začnu s Chlupáčem. A taky musím něco udělat s tou bílou barvou.“ S těmito slovy se rozběhl za Chlupáčem.

Jste zvědaví, jak to dopadlo? Nebudu vás napínat. Dopadlo to dobře. Huňáč se všem omluvil a po několika koupelích a několika hodinách drbání se o strom dostal to vápno dolů. A byl z něj zase šikovný hnědý zajíc. Zajíc, který už nepřehlížel potřeby druhých a nepovyšoval se nad ostatní.

Nepodařená túra

„Já mám hlad,“ povídá najednou Huňáč. „Vůbec se ti nedivím,“ odpovídá mu jeho kamarád Chlupáč. Huňáč s Chlupáčem byli dva zaječí kamarádi, kteří se dnes vydali na přechod horského hřebene. Byli zkušení turisté, ale dnes se jim stala jedna nemilá věc. Zapomněli doma pytlík s nabalenou svačinou. A tak nebylo divu, že jim už pěkně vyhládlo.

„Já bych si dal trochu čerstvé trávy. Nebo klidně suchého chleba,“ pokračoval Huňáč v tématu, které načal. „Hm, taky bych si dal říci,“ s kručením v břiše souhlasí Chlupáč. „Už jen tak dvě hodiny a budeme dole v údolí. A tam se napaseme.“ „Cože, ještě dvě hodiny?“ smutně povídá Huňáč. „To já už nevydržím.“ „Neboj, vydržíš,“ povzbuzoval ho Chlupáč.

„Ahoj, chlapi, kampak, kampak?“ ozvalo se najednou. „Ahoj, Povídálku, z výletu,“ odpověděl na pozdrav Chlupáč. „Prosím tě, nemáš něco k jídlu?“ zeptal se zajíčka Povídálka Huňáč. „Mám veliký hlad.“ „Tak to nemám, ale když vyběhnete nahoru za ten hřeben, tam je malá horská louka, kde se můžete najíst,“ říká Povídálek. „Tráva? A tam nahoře?“ kroutí hlavou Chlupáč, který si nebyl jist, zda to není jen žert. Povídálek byl totiž známý jako ten, kdo občas povídá příliš mnoho věcí, které nejsou pravda. „Jo, je to jen zhruba čtvrthodina cesty. Tak se mějte pěkně, musím běžet,“ loučí se s nimi Povídálek. „Mně se to moc nezdá, já bych raději šel dolů,“ povídá Chlupáč. „Nejpozději za hodinu, možná dříve, budeme na louce. „Hodina je moc dlouho, pojďme raději na tu mýtinu, o které mluvil Povídálek,“ říká Huňáč, který už byl hodně vyčerpaný. „Tak jo, pojďme.“ Oba zajíčci se začali škrábat vzhůru. Cesta to byla únavná, ale vidina jídla jim dodávala sílu. Konečně vyšplhali na hřeben.

„Povídálek nás podvedl!“ vykřikli svorně oba zajíci, když se rozhlédli kolem sebe. Široko daleko nebyla žádná louka, jen kamení a suť. Cestou dolů šli skoro mlčky, jen tu a tam si některý z kamarádů povzdechl, jak se nechali napálit. „Já už nemůžu, nechej mne tady,“ řekl najednou Huňáč a sedl si na zem. „To ne, spolu jsme vyrazili, spolu dojdeme. To dáme,“ povzbuzoval ho Chlupáč. Chvilku poseděli, pak vzal Huňáče kolem ramen a pajdali dolů. Nohy se jim únavou pletly, ale nakonec se dočkali. „Hurá, tráva!“ vykřikl Chlupáč. „Už jen pár kroků a najíme se!“ povzbuzoval Huňáče. Když Huňáč uviděl jen pár desítek metrů před sebou trávu, vesele poskočil a brzy se oba zajíci cpali, až jim uši stříhaly.

Čerstvá tráva jim dodala sílu, a tak nakonec došli úspěšně domů. Byli vyčerpaní, ale spokojení. „Tak co, jakpak jste se včera najedli?“ ptal se Povídálek se šibalským úsměvem Chlupáče, když ho druhý den potkal. „Tys nám ale dal! Takhle nás napálit! Huňáč málem nedošel dolů, jak byl vyčerpaný. Ten tvůj zrádný jazyk může někoho přivést do neštěstí,“ vyčinil mu Chlupáč. „Huňáč opravdu málem umřel hlady?“ vyptával se Povídálek. „Jo, zapomněli jsme si doma svačinu a měli jsme opravdu velký hlad. Výstupem na hřeben jsme ztratili zbytečně mnoho sil, které Huňáčovi ke konci moc chyběly.“ Povídálek byl evidentně překvapen, že to, co se zdálo být nevinnou lží, mohlo někomu ublížit. Ale trvalo ještě nějakou dobu, než zrádného lhaní nakonec nechal. A Huňáč? Ten se brzy zotavil a za pár týdnů zase vyrazil s Chlupáčem na výlet. Akorát to, zda nezapomněl svačinu ani nic důležitého, zkontroloval raději dvakrát.